Tag Archiv: Слово
* посветено
„…хайде тръгвам“ – и ето, заблестяха внезапно
всички изгреви смели – от среднощ до един.
Този град се изгуби и притихнало капна,
строгостта си превърнал в разтопен парафин.
И завоите остри преминаваха в преки,
изпреварили нечий любопитен перваз.
Упоих се сред всички думи билково-меки,
ослепях – да не виждам как си тръгваш след час.
После юли престана да е пристан за лято,
дръпнал грешната струна на раним клавесин.
Но ме буди усмивка за дланта ти, която
бе завинаги моя – от среднощ до един.
автор:Милена Белчева
изображение: интернет
* (из кореспонденция)
П.С.Това е едно от двете стихчета, номинирани в конкурса „По стъпките на лятото“. Видно е, че стъпките, рано или късно, биват милостиво отмити от хладните вълни на забравата, а мимолетните хартиени спомени не будят нещо повече от иронична усмивка, затова най-универсалното средство е да трансформираме тъгата в стихооткровения.
Пък каквото- такова и колкото-толкова
![10641236_680364642054738_1715127913542351480_n](http://milenabelcheva.com/wp-content/uploads/10641236_680364642054738_1715127913542351480_n-558x768.jpg)
„МОРЕ, РАЗПЛИСКАНО В ДУМИ… НАГРАДИ ОТ ІV НАЦИОНАЛЕН КОНКУРС „ГЕОРГИ ДАВИДОВ“ 2014г.
ГОЛЯМАТА НАГРАДА „ГЕОРГИ ДАВИДОВ“ за първи път в историята на конкурса се поделя между две поетеси: ЕЛЕНА ДЕНЕВА и МИЛЕНА БЕЛЧЕВА. Ще ви предложа тук само по едно тяхно стихотворение, а вие им се порадвайте…
ЕЛЕНА ДЕНЕВА
Родена в град Дряново на 17.09.1985 г. Живее в гр. Полски Тръмбеш. Завършила е Великотърновския университет „Св. св. Кирил и Методий“, социална педагогика.
Автор е на три поетични книги: „Щастие в кибритена кутийка“ (2005), „Картонен храм (2006) и „Натюрморт с пеперуди“ (2013). Награждавана е в редица национални конкурси за поезия и есеистика. Нейни стихове са публикувани в антологии и в периодичния печат: „Само за теб” – антология на българската женска любовна лирика, списание „Знаци”, вестник „Словото днес” и др. През тази година предстои да излезе от печат най-новата & книга с поезия – „Сенки и бонбонки”.
МАРИНИСТИКА
Днес всичко е изгубено и корабът потъва.
Крещи върхът на мачтата и хвърля сянка миша.
А плъховете хапят по канибалски стръвно.
Аз имам сал хартиен, но върху него пиша.
И бурята е в локва, в сълза, в строшена чаша.
Но корабът го има в размери подходящи.
Каквото сме спасили, е чуждо. А пък нашето,
удавено, на дъното отдавна се поклаща.
Любов, усмивка, дума, прегръдка лековита
лежат, от смърт по-тежки, в предателския пясък.
Въже за синя котва морето ни заплита,
но котвата я няма. И дишаме натясно.
Във трюма има течност, почти околоплодна.
Двигателят сърдечен отдавна е отписан.
В очите ни е сухо, в душите е безводно.
И всичко е изгубено във тоя ден без смисъл.
И – плъхове – захапваме по канибалски стръвно.
И никой не напуска. А близо е водата.
И корабът потъва, а този ден е дъно
на някаква пресъхнала сълза по добротата.
………………………………………………………………………
МИЛЕНА БЕЛЧЕВА
Родена на 28.04.1977 г. в гр.Варна. Завършила e „Моден дизайн“, с втора специалност „Педагогика” и „Журналистика”. Посещавала e школата за поезия „Прибой“- Варна, с ръководител Венета Мандева. Участвала в многобройни културни прояви като автор и организатор. Публикува в електронни сайтове за изкуство, в периодични и специализирани печатни издания. Нейни творби са награждавани в литратурни конкурси, сред които: „Под манастирската лоза“, конкурс на вестник „Литературен глас“, конкурсите „Белоцветните вишни”, „Добромир Тонев“, „Пролет моя“, „Лирични гласове”, „Стоян Дринов” и други. Има една поетична книга – „Ванилено небе” (2007) и участие в няколко литературни алманаха. Член на Сдружението на варненските писатели и клуб ЮНЕСКО – Варна.
ПОЧТИ ЗАВЪРШЕНО НАЧАЛО
Моретата изпих до дъно. Сега е само глад и суша.
Наръфан хоризонтът чака реалността да го преглътне.
Привет и сбогом – ще отмина, след толкова мечти безпътни
и в утешителната сянка на друга нежност ще се сгуша.
Нима моряшкия ти възел не мога да преодолея,
когато клепките изпръхнат и секне лугата без време?
Изхвърлих картите зад борда. Днес няма кой да ме наеме
и нека пътеводна бъде смълчаната звезда над кея.
По очния контур на мрака непредпазливо ще се плъзна,
ще тупна в шепите на някой, дочакал пулса ми да чуе.
Почти невидимо трептикам, утихна ми копнежът буен,
филиз съм – кротък и безимен, от предани ръце превързан.
Не ме е страх от нови бури. Животът вече ме приведе
до долната земя и гледах в зениците и разширени.
Не ти се случих. За добро е. Изтрий следите си от мене.
Богат е само, който може да бъде безнадеждно беден…
……………………………………………………………………………………
СПЕЦИАЛНИ НАГРАДИ
НА СЪЮЗА НА БЪЛГАРСКИТЕ ПИСАТЕЛИ –
за РАДОСТИНА ДРАГОЕВА и ЙОРДАН ПЕЕВ
/за автори, надхвърлили възрастовата рамка на статута, но впечатлили журито с творбите си/
РАДОСТИНА ДРАГОЕВА
Родена на 24. 01. 1971 г. в гр. Каварна. В момента живее и работи във Варна. Има малък семеен бизнес за фирмени счетоводни услуги. Завършила е „Международни финанси”. Има квалификация и по журналистика. Пише стихове от ранна детска възраст и има медийни изяви и награди в конкурси от това време . Публикува в местния и централния печат, както и в интернет пространството. Като ученичка в гимназията е посещавала Литературно-творческа школа „Прибой”, водена от покойната поетеса Венета Мандева, където попада след спечелено първо място. Автор е на книгите с лирика „Завръщане”- 2007 г. и „Смисъл в сълзата”- 2010 г. Скоро излиза от печат третата и книга с лирика, която ще се казва „Четвъртото листо на детелина“.
ОБРИЧАНЕ
Със обичайните си дрехи
излязох на площада.
Една витрина ме съблече.
И беше безпощадна
в преценката за мене.
Усетих, че й вярвам.
Отново бе разчел наивност
духът и огледален.
И завървях със плахи стъпки
в посока към морето.
Убиваха ли ми въпроси
и камъчета дребни?!
Но бе ли ми спокойно,
и светло като в Рая?! …
Изправи рамене пред мене
солената безкрайност.
Една вълна напред пристъпи
и рокля ми подаде.
Дантелите и бяха тежки,
пришити във волани.
Съвпадаше със мойте мерки.
Така се преоблякох…
Морето ме обвърза с клетва,
която ме променя.
……………………………………………..
ЙОРДАН ПЕЕВ
Завършил е българска филология в Софийски университет. С Пламен Дойнов издават съвместно книгата „Сълзите на гнева“. Печелил е различни конкурси: от „Веселин Ханчев“ – втора награда /като юноша/, втора награда в Международния конкурс „По стъпките на лятото“. Последните получени награди: от Националния поетичен конкурс „Николай Лилиев-2014”, „Жени и вино-2014”, Национален конкурс за поезия „Пролет моя-2014”, Международен поетичен конкурс „Белоцветни вишни –Казанлък 2014”. Има участия в различни сборници и списания. Включен е в алманаха „Съвременна българска поезия 2013“ и в предстоящото 5-о юбилейно издание на алманах „Нова българска поезия” на фондация „Буквите”. Автор на сборника със стихове „Когато смъртта ми прогледне”. Негови стихове са преведени и издадени на испански в различни литературни издания.
***
Счупих всички часовници, дето ме будят пустинен.
И уших си костюм от въздишки на цъфнали вишни.
Сложих в джоба си пясък, пленен от смеха на делфини,
за да мога и сам да вървя, ала сам съм излишен…
Кривозъбите мисли подобно на мравки в редица
са понесли крило от сватовната мъртва калинка,
дето щеше жених да ме води с куража на птица,
а оплете се в хищните мрежи на паяка-скитник.
И щурците немеят с напукани устни в тревите
от солените песни, които изпяха за тебе.
Паля огън, весталки да дойдат. За нас да ги питам,
да разресвам косите им с рибешка кост вместо с гребен.
По ловджийски оглеждах, от тебе следи да намеря
и напразно калинките молех да кацнат на пръста.
Цели шест дни огризвах до бяло любовния скелет,
а на седмия Бог се смили… И ме смъкна от кръста…
автор: Елка Няголова
източник: За книгите днес
снимки: личен архив, в-к Изгрев
![georgi davidov](http://milenabelcheva.com/wp-content/uploads/georgi-davidov-1024x576.jpg)
С искрена симпатия към организаторите и целия екип на Община Шабла, с почит към светлата личност и таланта на Георги Давидов, с благодарност към журито за високото признание, радостта и отговорността името ми да бъде до това на изключителната ЕЛЕНА ДЕНЕВА. С най-топло приятелско чувство и радост, че познавам и другите носители на Специалната награда на Съюза на писателите – варненското поетично очарование РАДОСТИНА ДРАГОЕВА и удивително талантливия ДАНИ ПЕЕВ! Благодаря за възможността да дишна атмосферата на един град с толкова чиста и слънцелика душа. Да влея шепа море във вените си и да оставя един пъстър и ведър рефрен в паметта на сърцето. МБ
Вечерта бе най-обикновена,
вятърът сюжет не разпечата.
Бе съвсем безличен мизансцена-
само август, ти и тишината.
Въздухът над улицата влажен,
късните следи на минувачи.
Нищо не успяхме да си кажем
в този миг – откраднат и беззначен.
Трябваше ли нещо да се случи?
Сенчица на нежност да премине?
Помня само отказът, забучен
като трън в сърдечните градини.
Пареха зениците ти меки,
но лице към мене не наведе.
Рязко спря такси след две-три преки
и потънах в кадъра последен.
Виното ли беше много силно,
че от две-три глътки се пресити?
С мисъл се опитах да те милна,
в тази нощ, пристегнала юздите.
Нямаше дъждец от метеори,
нито рози – в мрака да ухаят.
Но не искам с друг да се повтори,
даже по-щастлив да и е краят.автор: милена белчева
снимка: мрежата
![10472740_10203194823326175_2712433019586179577_n](http://milenabelcheva.com/wp-content/uploads/10472740_10203194823326175_2712433019586179577_n.jpg)
Необикновен, но дългоочакван „Разговор с водата” се състоя в Арт салона на Радио Варна в края на юли и оживи многобройната публика, която уважи премиерата на последната поетична книга на Емилия Найденова. Литературната вечер бе озарена и от магнетичното поетично присъствие на Елица Виденова – Директор на БНР-Радио Варна, която въпреки отговорните си ангажименти успя да се наслади на рецитала и да приветства лично гостуващата авторка. Залата се оказа малка, за да побере десетките почитатели на словото и творци, сред които Маргарита Стефанова, Радостина Драгоева, Валентина Йосифова, Богомил Аврамов-Хеми, Дончо Дончев и др. Те с интерес наблюдаваха необичайното представяне от техните колеги по перо-Венцислав Василев и Милена Белчева, които влязоха в ролята на водещи. Комичните провокации, артистични закачки и аналитични пробези из откровенията в книгата, бяха приятелска изненада за даровитата млада дама, която трудно въздържаше емоциите си от вълнение. В тази връзка бяха и думите от анонса на събитието, където Венци Василев споделя: „Ако не знаете, да ви кажа, че силноемоционален човек не може да е поет. Да, емоцията би могла да бъде вид вдъхновение, но за разгръщането на това вдъхновение е нужно психично пространство. А силните емоции обсебват психичното пространство и не му позволяват да диша. А ако го знаете, да ви кажа…Че нещо явно пропускаме. Защо ли? Просто имаме едно нагледно опровержение. Специфичният термин на въпросното явление е Емилия Найденова.”
Искрени аплодисменти и ведро настроение провокираха и словата на Сергей Сергеев, изразени в дружески поетичен шарж – специален поздрав, поднесен традиционно с изящна червена роза в знак на уважение и симпатия към авторката. Тези признания не са случайни, защото Еми е не само много сетивен, чист и спонтанен човек, тя има една действително интересна дарба да наблюдава света едновременно през стотици ракурси и да изразява себе си и чрез споделеното, и чрез премълчаното. Родена е и живее в София, но често и с нескрита радост пътува до морската столица, където я чакат любовта, приятелите и морето. Амбициозната светлоока поетеса изучава Българска филология в СУ „Климент Охридски” и е носител на редица престижни литературни награди. Публикува в сайтове за лично творчество, както и в електронни медии, има и собствен блог, озаглавен „Небе за птици”, каквото е името и на първата и стихосбирка. Пише за простичките неща, за малките и големите тайнства на живота, за просторите в нас и тъмнините, които ни смаляват. Нейната лирическа героиня се скита из лабиринтите на преживяното, спъва се в хилядите посоки и опитности и разтревожено пита:
„Къде е вратата, с която затварям
душата на своето изгубено тяло?
Къде са ми думите, дето спасяват,
когато вали тишина на парцали?”
Не спира да търси какво се крие отвъд, в онази безкрайна синева, какво я очаква зад солените клепачи на дните, наивно да иска да разбере „горе дали им ухае на люляци”, макар да осъзнава, че „без въпроси се живее лесно”. Чезне в дълбокото и се загубва в нищото, попива животослучващото се и усмихнато призовава:
„Дай ми вечността,
за да забравя.
И още толкова – да помня”
Опитва се да сепне и околните от инертността, да ги откъсне от битийната примка и въздъхва:
„Небето праща знаци. Ала ти
се давиш в други истини нетрайни.”
Но когато сладката умора победи сетивата и бягствата в кръг станат осезаемо излишни, сърцето само разбира:
„всичко е както някога,
само дето
губиш значенията”.
Тогава стрелките на трескавата жажда спират, за да просветне онази преждевременно настъпила мъдрост:
„Човекът сам си е къща. Сам си е същност. И сам си е погребение…”
Какъв дух трябва да има един такъв човек, който е само на 22 години, за да заяви?! :
„Живот, аз зная, че си смърт. И пак ти вярвам…”
А аз вярвам, че все по-често ще чуваме името на Емилия Найденова, свързано с радващи новини и събития. Убедена съм, че и новата и поетична книга ще впечатли както читателите – любители на поезията, така и сериозно пишещите творци и литературни критици. Стихосбирката е един красив и успешен продукт на издателство „Знаци” и дори само визуално провокира вниманието с необичайния си формат и прекрасното оформление на корицата, дело на художничката Невена Ангелова. Художествени редактори са Виолета Христова и Камелия Кондова – две дами, чиито естетически усет и поетичен изказ ги отличават като едни от най-стойностните автори в България. „Разговор с водата” е заглавие на изповед, която те отвежда дълбоко в тайнствата на Вселената и ти подарява елегантен и смислен диалог и поетична атмосфера, в която душата тихо ликува.
Автор текст и снимки: Милена Белчева
ИЗБРАНИ ТВОРБИ НА ЕМИЛИЯ НАЙДЕНОВА
ПАЛЕЧКА
Морето ме прегърна и ми взе
едно голямо слънце от очите.
Превърна го в тъга. Солена бе
последната ми глътка, птичата.
Солени бяха нощите преди.
Преди да бъда цяло със водата.
Когато нямам въздух, не сълзи
и капка от окото ми. А вятърът
приспива хиляди деца без мен,
чиито топли длани все ми липсват.
Чиито лунни погледи – навред
се скитат и в тъгата ми се плисват.
Чиито дни аз виждам да текат
в стъблата на глухарчета внезапни.
Ще се смаля до тях, да порастат
в човеци, по-достойни за приятели.
* * *
Не е ли страшно – плътната материя
превръща сетивата във предатели.
Раняваме. Душим. Крещим неделно.
И бавно в самотата се смаляваме.
Не е ли страшно как се къса струна
под тежестта на чуждото съмнение.
Мелодия се къса. Вътре пуква.
Не е ли страшно как не се поглеждаме?
Утеха ли е да намериш рамо,
с което във съня се разминаваш?
В очите на последния приятел
да видиш, че душата ти я няма.
Не е ли страшно – времето изтича,
преди за друга сламка да се хванем.
Зрънцата от последното обичане
подобно тъжни мравки мъкнем бавно.
Един рапан побира гласовете ни
във този свят – изчезваща материя.
Пчели и домове потъват в бездните.
Човекът – в своите призрачни съмнения.
ПТИЦИ
Август си отива. Тръгват щъркели.
Тръгват самолети и приятели.
Много плача, малко ги прегръщам.
Лятото във края си е залез.
Времето ми ги отне набързо.
Само да премигна и ги нямаше.
Ако някой после се завърне,
само обичта е по-голяма.
Вече заприличах на летище.
Чакам. И събирам бавно себе си.
Няма нищо общо със предишното.
Есента се скрива и е прелетна.
Стъпвам във септември. Тръгват щъркели.
Чезнат самолети и приятели.
Много плача, малко ги прегръщам.
Пиша върху вятъра. И чакам.
* * *
Не съм от тук. И като звук,
като вълна от синьото изплувам,
от капките на тихия капчук,
от сълзите на вятъра и юли…
Небето праща знаци. Ала ти
се давиш в други истини нетрайни.
Спасявам те с последните очи
и оцелявам в тебе като тайна.
Защото на земята няма свят,
а кули от значения и думи.
И целият живот е кръговрат.
Въртим се като слепи пеперуди.
А другото присъства. И вали.
И този дъжд разделя същността ми.
Отвъд съм цяла. В другите очи
животът е невинен. И назаем.
Отзив и снимки: Милена Белчева
![DSCN3684](http://milenabelcheva.com/wp-content/uploads/DSCN3684-1024x768.jpg)
![DSCN3680](http://milenabelcheva.com/wp-content/uploads/DSCN3680-1024x752.jpg)
![10489801_10201948549228840_8068619701063765680_n](http://milenabelcheva.com/wp-content/uploads/10489801_10201948549228840_8068619701063765680_n.jpg)
Необикновен, но дългоочакван „Разговор с водата” се състоя в Арт салона на Радио Варна в края на юли и оживи многобройната публика, която уважи премиерата на последната поетична книга на Емилия Найденова. Литературната вечер бе озарена и от магнетичното поетично присъствие на Елица Виденова – Директор на БНР-Радио Варна, която въпреки отговорните си ангажименти успя да се наслади на рецитала и да приветства лично гостуващата авторка. Залата се оказа малка, за да побере десетките почитатели на словото и творци, сред които Маргарита Стефанова, Радостина Драгоева, Валентина Йосифова, Богомил Аврамов-Хеми, Дончо Дончев и др. Те с интерес наблюдаваха необичайното представяне от техните колеги по перо-Венцислав Василев и Милена Белчева, които влязоха в ролята на водещи. Комичните провокации, артистични закачки и аналитични пробези из откровенията в книгата, бяха приятелска изненада за даровитата млада дама, която трудно въздържаше емоциите си от вълнение. В тази връзка бяха и думите от анонса на събитието, където Венци Василев споделя: „Ако не знаете, да ви кажа, че силноемоционален човек не може да е поет. Да, емоцията би могла да бъде вид вдъхновение, но за разгръщането на това вдъхновение е нужно психично пространство. А силните емоции обсебват психичното пространство и не му позволяват да диша. А ако го знаете, да ви кажа…Че нещо явно пропускаме. Защо ли? Просто имаме едно нагледно опровержение. Специфичният термин на въпросното явление е Емилия Найденова.”
Искрени аплодисменти и ведро настроение провокираха и словата на Сергей Сергеев, изразени в дружески поетичен шарж – специален поздрав, поднесен традиционно с изящна червена роза в знак на уважение и симпатия към авторката. Тези признания не са случайни, защото Еми е не само много сетивен, чист и спонтанен човек, тя има една действително интересна дарба да наблюдава света едновременно през стотици ракурси и да изразява себе си и чрез споделеното, и чрез премълчаното. Родена е и живее в София, но често и с нескрита радост пътува до морската столица, където я чакат любовта, приятелите и морето. Амбициозната светлоока поетеса изучава Българска филология в СУ „Климент Охридски” и е носител на редица престижни литературни награди. Публикува в сайтове за лично творчество, както и в електронни медии, има и собствен блог, озаглавен „Небе за птици”, каквото е името и на първата и стихосбирка. Пише за простичките неща, за малките и големите тайнства на живота, за просторите в нас и тъмнините, които ни смаляват. Нейната лирическа героиня се скита из лабиринтите на преживяното, спъва се в хилядите посоки и опитности и разтревожено пита:
„Къде е вратата, с която затварям
душата на своето изгубено тяло?
Къде са ми думите, дето спасяват,
когато вали тишина на парцали?”
Не спира да търси какво се крие отвъд, в онази безкрайна синева, какво я очаква зад солените клепачи на дните, наивно да иска да разбере „горе дали им ухае на люляци”, макар да осъзнава, че „без въпроси се живее лесно”. Чезне в дълбокото и се загубва в нищото, попива животослучващото се и усмихнато призовава:
„Дай ми вечността,
за да забравя.
И още толкова – да помня”
Опитва се да сепне и околните от инертността, да ги откъсне от битийната примка и въздъхва:
„Небето праща знаци. Ала ти
се давиш в други истини нетрайни.”
Но когато сладката умора победи сетивата и бягствата в кръг станат осезаемо излишни, сърцето само разбира:
„всичко е както някога,
само дето
губиш значенията”.
Тогава стрелките на трескавата жажда спират, за да просветне онази преждевременно настъпила мъдрост:
„Човекът сам си е къща. Сам си е същност. И сам си е погребение…”
Какъв дух трябва да има един такъв човек, който е само на 22 години, за да заяви?! :
„Живот, аз зная, че си смърт. И пак ти вярвам…”
А аз вярвам, че все по-често ще чуваме името на Емилия Найденова, свързано с радващи новини и събития. Убедена съм, че и новата и поетична книга ще впечатли както читателите – любители на поезията, така и сериозно пишещите творци и литературни критици. Стихосбирката е един красив и успешен продукт на издателство „Знаци” и дори само визуално провокира вниманието с необичайния си формат и прекрасното оформление на корицата, дело на художничката Невена Ангелова. Художествени редактори са Виолета Христова и Камелия Кондова – две дами, чиито естетически усет и поетичен изказ ги отличават като едни от най-стойностните автори в България. „Разговор с водата” е заглавие на изповед, която те отвежда дълбоко в тайнствата на Вселената и ти подарява елегантен и смислен диалог и поетична атмосфера, в която душата тихо ликува.
Автор текст: Милена Белчева
Оригинални изображения: личен архив, Б.Аврамов-Хеми
![Desktop11](http://milenabelcheva.com/wp-content/uploads/Desktop11-1024x576.jpg)
![DSCN3698](http://milenabelcheva.com/wp-content/uploads/DSCN3698-437x768.jpg)
![10592716_874697655893680_4851529625222897472_n](http://milenabelcheva.com/wp-content/uploads/10592716_874697655893680_4851529625222897472_n.jpg)
![10482228_874697315893714_7256469675980296582_n](http://milenabelcheva.com/wp-content/uploads/10482228_874697315893714_7256469675980296582_n-584x768.jpg)
…и мигчета крада тебеприсъствие,
да прося предстоящи е излишно.
С копнежа си – до крайчеца на пръстите
в тих унес се опитвам да те вдишна.
Мълчанието прави ни безформени
и слети с празнотата нежнолика.
Разсипват се неслучените спомени
в бездънните покои на тъмника.
Блаженството в зениците ти вперени
присяда в чисто голите чаршафи.
Дори и да сме нямали доверие –
разбираме сами – животът прав е…
Желано паралелно съществуване,
в едно и също звездно настояще.
Приканвам те за сънища бленувани,
стрелките нелюбезно те отпращат.
Не мисля за причини и последици
и не е ли за обич твърде късно.
Жар-птицата топи в роса крилете си,
но само в огън може да възкръсне.
автор: Милена Белчева
изображение: интернет
![10565033_10203073319368652_3567726214625465579_n](http://milenabelcheva.com/wp-content/uploads/10565033_10203073319368652_3567726214625465579_n.jpg)
снимки: личен архив, Георги Апостолов
![mil ko](http://milenabelcheva.com/wp-content/uploads/mil-ko-1024x576.jpg)
ГАЛЕРИЯ „АРТ МАРКОНИ“
Представя „MADE IN MIL & CO“
поетичен алманах
18.00 часа 05.юли 2014 г Галерия „Арт Маркони“ Варна, ул. „Охрид“ 22
Едно интересно и нестандартно издание ще започне лятното си турне. Много мило от тяхна страна е, че избраха галерия „Арт Маркони“ за варненското си представяне. Инициатор и съставител на сборника е Милко Христов, а книжното тяло е излязло от печат в издателство Онгъл – Милка Юдова, Варна. Идеята с ключова дума „Мил“ е традицията да продължава, като всяка година то да се обогатява с нови автори, като освен поезия ще има и раздел белетристика.
Ето как представя изданието една от участничките – варненската поетеса Милена Белчева:
Уважаеми почитатели на художественот
о слово,
Предстои да се запознаете с лиричния свят на няколко автори, приели предизвикателството да сътворят едно експериментално издание, обединено от общата етимология на техните имена. Доверявайки се на идеята за звуковите вибрации и семантичните ракурси, бихме могли да предположим, че хората кръстени Милко, Милан, Милен, Милчо и техните производни и за двата пола, са действително благословени с една светла душевност, сърдечна мекота и благ характер*. Това , разбира се, не ги предпазва от опустошаващите вихри на времето, острите завои на съдбата и плътните думани на битието ни земно. Но вероятно, обхождайки неизбродимите лабиринти на своите будни сънища, те за миг са заглушили тактикането на ума и бъбривостта на емоциите си , за да поемат дълбока глътка от чистата атмосфера на неизразимия Необят. В тези преобразяващи моменти на вглъбение и изящна самота, може би, са успели да усетят какво има отвъд личния хоризонт и контурите на хилядолетните следи. Всичко друго е „прах във вятъра“ и пареща луга по клепачите на дните. Ето защо, макар и само палиативен метод, Поезията, било то силна или нежнолика, разтърсваща или умиротворяваща, се явява естествено спасение и (не)очаквана милост за уморените от търсене на пристан души.
Поетичните въздихания в този необикновен алманах съдържат трепета на общочовешки теми и послания, излъчват топло приятелско чувство и усмихваща ведрина. Едва ли стиховете могат да ни направят по-мили и добри, но със сигурност допринасят за това да имаме едно по-дълбоко надсетивно възприятие и разбиране за неизмеримите – нищожност и величие, стихийност и всепокой, хаос и хармония, мимолетност и пълнота. Приветствам идеята за създаването на подобен сборник и се надявам, че читателският интерес ще превърне това начинание в традиция и приятен повод за нови срещи със словото.*старобълг. миль – лит. mielas, mylas „мил, любезен“, лат. mitis „мек (за вкус)“.
Милена Белчева
изображение: личен архив-Милко Христов
ЕДНОАКТОВА ПИЕСА ПО ЧЕХОВ
ПРЕВОД, АДАПТАЦИЯ, РЕЖИСЬОР И ПОСТАНОВЧИК-СЕРГЕЙ СЕРГЕЕВ
В РОЛИТЕ-ВЕНЦИСЛАВ ВАСИЛЕВ-ПОЩАЛЬОН, КАПИТАН РУМЕН ТЪРЕВ-САВЕЛИЙ-СЪПРУГ,
МИЛЕНА БЕЛЧЕВА-ВЕЩИЦА-СЪПРУГА
ЗВУК И СВЕТЛИНА-КЛАВДИЯ ТОДОРОВА. СЦЕНОГРАФИЯ-ТОДОР ИГНАТОВ
ПОВОД-РОЖДЕН ДЕН НА АРТ ГАЛЕРИЯ МАРКОНИ И ВАНЯ МАРКОВА ♥
ПРЕМИЕРА-15.06.2014-ВАРНА
ПРИ ПОКАНА-СКОРО И ВЪВ ВАШИЯ ГРАД 🙂 !!!
Клип със запис на пиесата, благодарение на Надя Уорендър може да видите тук!
![ven1](http://milenabelcheva.com/wp-content/uploads/ven1-1024x576.jpg)
![vestica](http://milenabelcheva.com/wp-content/uploads/vestica-e1420808172166-870x768.jpg)
Източник: Кафене.бг
![10447106_635499529874583_3625173649556502065_n](http://milenabelcheva.com/wp-content/uploads/10447106_635499529874583_3625173649556502065_n-558x768.jpg)
На 29 май 2014 година в Градска библиотека “Стоян Дринов” в Панагюрище се проведе едноименния Национален конкурс за непубликувана детска поезия.
Тази година първата награда бе присъдена на Юлия Момчилова за стихотворението “Артисти”. На второ място бе класирана Христина Петрова със стихотворенията „Какво да направя” и „Гушко – непослушко”. Трето място зае Милена Белчева за стихотворенията си „Дни летни и цветни” и „Признание”. Трите дами получиха дипломи и парични награди.
Стихотворенията бяха оценявани от жури в състав – председател Надя Попова, главен редактор на вестник “Словото” и членове Петя Александрова – авторка на поезия и проза за деца и Лидия Стоицева – поетеса и библиотекар в градската библиотека.
Журито присъди и три поощрителни награди, съответно на Димитър Златев за стихотворението “Маймунска питанка”, на Петя Цолова за стихотворението “Този страшен Джери” и на Павлина Павлова за стихотворенията “Тайната” и “Слънчеви очила”.
Възпитаниците от класа по художествено слово при Обединената школа по изкуствата “Евгений Зумпалов”, с ръководител Дочка Кацарева, изнесоха кратък рецитал по мотиви от поемата “Пролетна песен”.
Края на събитието Петя Александрова представи новата си книжка с поезия за деца “Може би съм рибка, мамо” на издателство “Жанет 45”.
източник: Община Панагюрище